Afrika Tanulmányok / Hungarian Journal of African Studies
Az Afrika Tanulmányok 2007 óta folyamatosan megjelenő interdiszciplináris afrikanisztikai folyóirat. 2018-tól minden évfolyamban önálló angol nyelvű szám is terepet kínál a minőségi tudományos munkáknak, illetve terepbeszámolóknak. Mindezeken keresztül az Afrika Tanulmányok az afrikai társadalmak múltjából, mindennapi jelenéből ragad ki és dolgoz fel izgalmas, érdekfeszítő témákat, valamint afrikai aktorok helyét és lehetséges szerepvállalásait elemzi a 21. század átalakuló nemzetközi rendszerében. A 2021-ben megújított folyóirat a kelet-közép-európai szerkesztésű szaklapok egyik meghatározó képviselőjévé kíván válni az évente legalább kétszer megjelenő magyar nyelvű és minimum egy alkalommal publikált angol nyelvű lapszámaival.
Afrikai birodalmak a Száhel-övezetben, történeti áttekintés
Az utóbbi másfél évezredben az Atlanti-óceántól a Vörös-tengerig húzódó Száhel-övezetben birodalmak sora keletkezett, élte virágkorát, majd elenyészett. Vita tárgyát képezi, hogy ezek a birodalmak mennyiben voltak autochton fejlődés eredményei, s mennyiben a civilizációs folyosókon át érkező migráció, a kulturális diffúzió következményei. Az viszont vitathatatlan, hogy létezésük alapját a transzszaharai kereskedelem jelentette, biztosítva az erőforrásokat, a katonai fölényt. A hanyatlást is egyértelműen a fő kereskedelmi útvonalak áthelyeződése okozta, amit csak betetőzött az európai gyarmatosítás. Ezek a Száhel-övezeti birodalmak, kiemelkedő uralkodóik a mai Afrikában történelmi fogódzókat jelentenek, egy kiszipolyozott, egészen a közelmúltig alávetettségbe kényszerített kontinensen a büszkeség forrásaként szolgálnak. Jól felfogott érdek fűződik tehát az előítéletektől, a túlzásoktól, s gyakran a fantázia szüleményeitől letisztított, adekvát történelmi kép kialakításához.
Copyright (c) 2024 Gábor Búr https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A tanulmány rövid áttekintést nyújt a Száhel-övezetről a vallási élet szempontjából. Először röviden áttekinti a térség földrajzi, etnikai és nyelvi jellegzetességeit, illetve a Száhel és más rokon elnevezések jelentéstartalmát. Ezt követően bemutatja a muszlim vallásosság három alapváltozatát: a vallás hagyományos formáit (különösen a szinkretikus népi vallásosságot), a vallási misztika (szúfizmus) főbb csoportjait, illetve a modern vallási reformmozgalmakat (wahhábiták, szalafiták stb.). Minthogy a muszlimok óriási többséget alkotnak a térség népességén belül, a tanulmány értelemszerűen nagyrészt az iszlámról szól, ám mindamellett kitér a vallási kisebbségekre is: az egyre zsugorodó létszámú animista népességekre és a missziós hátterű keresztény közösségekre. Végül bemutatja az övezet legdélebbi részein itt-ott föllángoló keresztény ̶ muszlim ellentéteket, hangsúlyozva, hogy ezek értelmezhetetlenek a „keresztényüldözés” fogalomkörében, ehelyett több közük van a vallás etnicizálódásának jelenségéhez. A tanulmányt a szélsőséges mozgalmak és az erőszakos dzsihádizmus, illetve a szekuláris államberendezkedés konfliktusainak áttekintése zárja.
Copyright (c) 2024 https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A Száhel társadalmi-gazdasági helyzete pusztító viharban
A Száhel öt frankofón országa (Burkina Faso, Csád, Mali, Mauritánia Niger = G5) a világ legelmaradottabb, legszegényebb és leginstabilabb régióját alkotja. Az ötből négy szárazföldi (landlocked) ország, ahol a fejletlen infrastruktúra nem képes a földrajzi adottságot ellensúlyozni és a konnektivitást megteremteni. A gazdaságot és az exportot a primér szektor – a zömében önellátásra termelő mezőgazdaság és a nomád állattartás, valamint a kitermelő ipar – uralja. A feldolgozóipar és a magánszektor fejletlen, míg az informális szektor igen jelentős. A régiót számtalan természeti katasztrófa és ember okozta – biztonságpolitikai, demográfiai, humanitárius, élelmezési, klimatikus, megélhetési, migrációs, politikai – válság, valamint etnikai konfliktusok, fegyveres és terrorista cselekmények sújtják. Ugyanakkor az övezet ásványkincsekben (arany, bauxit, kőolaj, uránium, lítium, réz, ón, wolfram) és megújuló energiaforrásokban (nap, szél, víz) gazdag. A világ legfiatalabb és leggyorsabban növekvő népessége is potenciális fejlődési lehetőséget kínál. A természeti és a humán erőforrások kiaknázásához azonban politikai stabilitásra, az állami intézmények megerősítésére, inkluzív fejlesztésre és hathatós külső erőforrás-bevonásra van szükség.
A Száhel-övezet egyedülálló éghajlati, kulturális és politikai adottságai miatt kritikus geopolitikai övezetként szolgál. Az elmúlt években ez a félsivatagos régió jelentős figyelmet kapott a nemzetközi szereplők részéről, elsősorban a migrációval, a terrorizmussal és a regionális instabilitással kapcsolatos aggodalmak miatt. A tanulmány a Száhel-övezet összetett politikai földrajzát vizsgálja, a gyarmatosítás történelmi összefüggéseire és annak az államalakulásra és kormányzásra gyakorolt tartós hatásaira összpontosítva. Feltárja a Száhel sokrétű meghatározását, kitér a régió társadalmi-gazdasági kihívásaira, a történelem, a politika és a nemzetközi kapcsolatok metszéspontjainak elemzésével az írás átfogó áttekintést nyújt a Száhel-övezet folyamatban lévő kihívásairól, az interdependens problémákról és az esetleges globális következményekről.
Magyarország és a Száhel a 21. században
A Száhel jelentőségének felértékelődése Magyarország számára nem a véletlen műve, hanem szervesen következik az elmúlt évek magyar kül- és biztonságpolitikájának alakulásából. Ez egyben illeszkedett az Európa-szerte megfigyelhető tendenciákba, amelyek során az addigi széttartó és ad hoc jellegű uniós és tagállami szerepvállalás egyre inkább a Száhelre összpontosult. A földrajzi fókuszváltás emellett koncepcionális átalakulást is magába foglalt, melynek keretében az addigi egydimenziós feladatokat komplexebb, kormányzati és nem kormányzati szereplőket és feladatokat is magukba foglaló tervek váltották fel. A Száhelről az általános és a specifikus magyar tudások is további bővülést és mélyülést igényelnek, melyhez elengedhetetlen a kormányzat együttműködése a nemzetközi és az afrikai aktorokkal, egyúttal a hazai és nemzetközi tudományos élet szereplőivel. A tanulmány kronologikusan tekinti át a magyar Afrika-politika alakulását, fókuszálva a Száhelnek a magyar kül- és biztonságpolitikában betöltött/betölthető helyére és szerepére. Az írás számos dokumentumot, médiamegjelenést elemez, amelyet kiegészítenek releváns szereplőkkel készített interjúk.
Nyelvek és nyelvpolitikák a sokszínű Száhelben
A tanulmány a Száhel-övezet összetett nyelvi és nyelvpolitikai dinamikáját vizsgálja. Elemzi a térség francia nyelvű országai közvetítő nyelveinek és regionális lingua francáinak funkcióját a társadalmi interakcióban, majd azokkal a kontinentális nyelvpolitikai törekvésekkel foglalkozik, amelyek célja a nyelvi és kulturális ökológia fenntartása révén a társadalmi stabilitás és biztonság elősegítése. Végül, a közelmúltban végbement puccsok és államszervezési kísérletek nyelvpolitikai következményeit tárgyalja.
Civil terepi beszámoló a Száhel-övezetből
Az elmúlt időszakban a Száhel-övezetben a civil szektor jelentősége megerősödni látszik, ami kétségtelenül összefügg a civil szektor azon sajátos képességével és jelentőségével, miszerint gyorsan és pontosan közvetíti a társadalomban keletkező szükségleteket, várakozásokat, konfliktusokat, illetve mindezekre társadalomközelisége, viszonylagos bürokratikus szabadsága és önérdekmentessége miatt optimális válaszokat indíthat. A tanulmány a magyarországi székhelyű, Maliból kiindult Közel Afrikához Alapítvány terepi tapasztalataival töltve részletezi a harmadik szektor fogalmát, annak (száheli) funkcióit, az állam-magánszektor-civil szektor viszonyrendszerben betöltött pozícióját, „közvetítő” és „hézagtöltő” szerepét, intézményesülési formáit és típusait. Emellett magyar és nemzetközi civil szervezetek és projektek szemlézésével betekintést nyújt a Száhel-térségben megvalósuló fejlesztési és humanitárius segélyezés körébe. A tudományos és empirikus ismeretek szintetizálásával, valamint az NGO-k (nem kormányzati szervezetek) helyi operatív – benne strukturális, politikai, finanszírozási – kontextusba helyezésével a tanulmány a Burkina Fasóban, Csádban, Maliban, Mauritániában, Nigerben, Szenegálban aktív civil szektor felől közelítve tesz kísérletet egyfajta „látlelet” levonására a Száhel-övezet azon jelentékeny létszámú, rohamosan növekvő népességének állapotáról, amelynek egyre terhesebbé váló multifaktoriális kihívásokkal kell megküzdenie a mindennapokban.
A Száhel-övezeti fuvolatípusok eredetének hangszertörténeti vizsgálata
Tekintve, hogy a Száhel-övezetben elterjedt fuvolákról nagyon kevés információ áll a rendelkezésre, a hangszertípus történetét illetően még elég sok a találgatás és a hipotetikus felvetés. A jelenkori hangszerek morfológiai vizsgálata és a történeti ikonográfiai adatok összehasonlító elemzése arra enged következtetni, hogy a Száhel-övezetben elterjedt fuvolatípusok a Mauritániában fennmaradt fuvolatípussal rokoníthatóak és nagy valószínűséggel a görög-római időszakban Egyiptomban megjelenő, vagy eleve ott kialakuló fuvótoldalékos fuvolatípusok leszármazottjai lehetnek. Erre azonban az egyetlen bizonyíték a 18–19. sz.-ra datált ashanti bronzszobor lehet, mert a Száhel-övezet fuvoláin már csak a fuvónyílás két oldalán található méhviaszból kialakított kiemelkedés emlékeztet az eredeti csőszerű fúvótoldalékra. A hangszertípus vagy a berber őslakosság által maradhatott fenn az északnyugati régióban és onnan terjedhetett el a használata déli irányba is, vagy, ahogy arra az elnevezése is utal, a fulbe népcsoport által terjedhetett el Nyugat-Afrikában. A fúvótoldalékos kialakításra a megfúvás módjában egyedi fúvótechnika is magyarázatot adhat, amely az emberi énekhangot kombinálja a fuvolán fújt hangokkal. Ez a fúvótechnika a már nem fúvótoldalékos típusoknál is fennmaradt, sőt még a kameruni felhangfuvoláknál is alapvető játéktechnika maradt. Felvetődik annak a lehetősége is, hogy az idők során az ujjnyilásokat is elhagyhatták a hangszerről, és amint azt a benini bronzplakettek is tanúsítják, a hasonló fúvótechnikával megszólaltatott kürtökkel együtt alkalmazhatták őket. A Száhel-övezet fuvolái azért is maradhattak meg a fulbe népcsoport használatában, mert bár Nyugat-Afrika több országában is megjelentek, de általában kisebbségben és az endogám házassági szokásaik miatt, a környező népekkel alig keveredtek. Ezért, bár a nem fulbe népcsoportok is átvették a hangszert, de más hangszertípusokkal ellentétben sosem terjedhettek el szélesebb körben, és ezért maradt fenn róluk csak nagyon kevés adat. Ennek következtében a legutóbbi időkig a mérvadó szakirodalmakban sem foglalkoztak ezzel a hangszertípussal. Mivel a használatuk a grió zenészkaszt falusi zenészspecialistáihoz is köthető, az utóbbi 20–30 évben a világzene színpadi előadóművészetében is helyet kaphattak, és ennek köszönhetően kezdenek szélesebb körben ismertté válni. Szintén ennek köszönhetően kialakultak a megnövelt ujjnyílásszámú, nagyobb hangterjedelmű változataik, és az eredetileg három ujjnyílásos E, F, G és A dúr diatonikus skálákra hangolt típusokból kifejlődhettek a már hat ujjnyílásos „B” kromatikus skála eljátszására is képes változataik. A történeti adatok összehasonlító elemzése emellett arra is rámutat, hogy a kelet-afrikai fuvolatípusok nem rokoníthatóak a nyugat-afrikai fuvolatípusokkal, mert azoktól eltérően a kelet-afrikai fuvolák más hangszerekhez hasonlóan Délkelet-Ázsiából érkezhettek a kelet-afrikai partvidékre, majd onnan terjedhettek el a dél-afrikai népcsoportok körében is, ahol később helyi változataik alakultak ki.
Tarrósy István a következő művet mutatta be: Brucker Balázs – Kruzslicz Péter (szerk.): Frankofón Afrika. Szeged, SZTE, Frankofón Egyetemi Központ, 2022.
Radics Melinda a következő művet mutatta be: Adaobi Tricia Nwaubani: A baobab árnyékában. Fordította: Atlasz Florina. &Kiadó, Budapest, 2024.
A XVIII. évfolyam II. szám tartalomjegyzéke